Tegnap ugyanúgy kelt fel a nap

mint máskor,

sehol máshol: keleten

mint mindig.

szemem fennakadt a kopogtató

perceken, nézve, ahogy az idő

az új napba siklik.

Csak fényt nem hozott.

Bebújtam volna mint medve

barlangom helyett a holnapomba.

Felhő is volt, de nem nagyobb

mint amit már az emlékezetem is

ezerszer elhagyott.

De szemembe kúszva kapaszkodott

minden neuronba

s kavart minden gondolatot

kusza gyanús halomba

s nem eltakarta, de elzavarta a napot.

A pék reggel felhőket formázott

a kelő tésztából is,

hogy árnyékot vessenek terített asztalomra

Esett is. Csak úgy, mint ahogyan

esnie kell, ha felszakad az ég búja

Fentről le hozzánk. Így van ez:

Bárhogyan is áll épp a világ

a gömb alján lógva is csak ránk esik.

Pedig tegnap úgy éreztem

felfelé sírom ki minden könnyem.

S csak hiába próbálok alulra mászni

a fájdalmam cseppekben-monoton

hagy engem könnyben ázni.

Tegnap esett is. De nem frissített, mosott,

csak elkent még jobban minden

odaszáradt, ragacsos, ronda maszatot.

A tegnapban egy jó volt:

hogy mára vége lett.

Szabó Katalin

2005-09-28T00:02:56