Szemem csak ül az üregében,

mint riadt ürge, vizesen,

vagy talán csak a láztól fényesen,

én meg vonszolom magam a láztól

alázva lomhán, szinte kisértetiesen.

Ó! hagyj már lógva kérlek!

Tudom , tudom kellene,

mennem kéne, de most hagyj vele,

remegek mint a kocsonya.

lábam csuklik össze,

hogy néznék ki pörögve,

hörögve jónak tűnne mosoly a számon?

Jó! Nem izléstelenkedek,

már bánom, hogy szóba hoztam...

de össze nem szedhetem magam

összerogyottan,

dörömböl a fejemben

a lázas jelenben

mit terveztem még összeszedetten,

vitamin dózisom már tripláján nyomom

magamba, hogy visszategyem végre

lényem a forgalomba. Győzelem!

Már csak hőemelek, de tüdőm felől

még berregek, no de haladás

arrébb még a halatás.

Ma még cseppentek ide-oda,

anya vagyok, nem mostoha.

Elég volt már inamba szállnom,

ideje végre gatyába ráznom

magam. A gyógyulásnak drága ára van:

idő. No! Merre is van az a csepegtető??

Kiss Anita

2005-07-27T02:47:52