Csak nézlek, csak hallgatlak

Átformáltál, mint teret a határ

Mint akaratot a szelíd szó

Mint nyugodt víztükröt a forró éji vihar

Mint fekete téli estét a csillogó első hó.

Csak nézlek, figyellek

Szemhéjam rég belesimított

Téged tudatalattim rejtekébe.

Nevető ráncot vésett a szemem alá

Minden mosolyod

Szemem íriszében őrzöm szép szemed kékjét

Ajkad pírrá válva arcomon

Erős válladon pihen este

Minden csüggedt, fáradt sóhajom.

Csak hallgatlak

Szavaid, ahogy formálódnak okos homlokod alatt

Hangod árnyalata, mint a tenger színe

Úgy változik mindig. Suttogásod szelíd, ahogy

Enyhe szellő simogatja a vizet csillogó kékre váltva azt,

Hogy a napfény úgy csillogjon felszínén

Mint szerelmes bennem fénylik a remény.

Ha komolyan szólsz, hangod tükre a mélység

S mint gyakorlott hajós, ki komolyan veszi a vizet

Úgy evezek veled én, önnön mélységed felett

Szavaid tiszta felszínén.

Vihar gyúl. Szemöldököd zordon felhőként

Sötétül kék szemed felett

Haragod kardként csap, s félve rebbennek előled

Kik hamis szavakkal álltak eléd

Zúgva-süvítve hagyod dúlni lelked viharát

Én büszkén gondolom: te élsz!

Benned a természet szelíd, s vadsága

Együtt a mindenség egy cseppnyi létben velem.

Most csak hallgatlak, de nem hallak

Érezlek folyton

Ahogy leheleted a fülemben lüktet

Mikor vágyad hangtalan sikoltom.

Szemeddel nézek

S hangoddal szólok

S te értem látsz

Értem szólsz.

S mint vízben a két elem

Úgy váltunk mi eggyé

Úgy lett a szerelem nekem

A TE neveddé.

Átformáltál, mint teret a határ

G

2004-06-14T17:15:00

Kiss Anita