Bukott angyal

Csak festett mosoly maradt képeiből

Magára öltve azt, megelégedve nyugtázza:

Lám milyen jól festek!

Ha képet nem, hát hazug világot.

Régi, csírázó géniusza

Most alfája és omegája

S mint valami családi arcképcsarnok

Démonaival teleaggatva szobája

A szépet másban nem keresi

Magában meg már rég nem leli

Mona Lisa mosolya, mint a halotti maszk

Rothadó irigységet takar a felszín alatt.

Minden vonás, mi tőle vásznat ér

Szánalmas lelkébe egy-egy döfés

Dorian Gray-ként tetszeleg mindenhol

Csak halkan suttogja néha:

„Frászt kapok a saját képeimtől!”

Félelmében önmagától

Glaszékesztyűt húz gyilkos ujjaira

Ledöntött koronáját glóriára festi át

Majd kiszínezi kissé misztikusra.

S mint jó pap, osztja az igét

Mit másoktól kiéhezve olvas

Hogy ő is legyen végre újra valaki

Füledbe azt súgja mit akarsz te hallani

Kenetteljesen megbocsát

Lehet, hogy még meg is áld

S új hívőinek kéjesen fogadja

Esdeklő imádatát

Ha netán benned erőt lát,

Vagy szemedben értékest, valóst

Kiszívja lelkedből az életet.

Míg pletykájával felrakja rád az utolsó kenetet.

Rezignáltan közli:

Nincs jó benned semmi,

Hisz ő, a csodatévő sem

Tudott téged szeretni.

Csak festett mosoly maradt képeiből

G

2004-08-08T00:22:00

Kiss Anita