a zakatoló monoton

hétköznapokon elnyúlva

a következő vágányra

kiadtam a sírjelet,

de az

egyikén

csak a jobb fülem mögül

hallottam, ahogy

csendben mesélni kezded

a reményt.

Ott megállt a pillanat

nekem.

Mintha mi sem történt volna

gépeltem tovább...

fókuszáltam a döbbenetet

lélegzetté tömörült a világ

ahogy a szívverésem

feltornázta a vérnyomásom

tetőfokát.

Nem szóltam én.

Feléd se néztem.

Olyan voltál mint aki éppen

ugrani készül.

Ha megijedsz lezuhansz...

Csak hallgattam,

ahogy csillog a szemed

a hangodban

s fénye elmémbe furakodva

virágot növesztett

a monoton hétköznapokra.

Szabó Katalin

2005-09-26T02:50:00