Augusztus

Hamar elfárad már a fényes nap

Mint idősödő asszony,

fátyolként arca elé többször felhőt von,

csak pillantásának tüzét nem töri meg az alkony,

míg a múlandó az arcára lassan vékony hálót fon.

Színes meséket sző a duzzadó szőlőszemekre,

érett nőként pírt csókol az ifjú almákra

s elnéző mosollyal terít puha , dússá nőtt lombot

a fák alatt megbúvó boldog szerelmesekre.

lanyhmeleggel kedveskedik a vénasszonyoknak,

szőke fonatot nevet a hajló szép búzára

fáradt kezeit sugárkoszorúba rejti,

duzzadó, asszonyi-szép terhe

a világ. Nehéz már, de hordja még,

lassan lépkedő nappalokkal,

de sóhajtva vonzza már az éjjeli ég.

Csak nézem őt, ahogy lenyugszik fenségesen

s az ég baldachimmal fölé borul lassan

álmos pillantása csillan még a Szent Lőrinc folyón,

anyja álmát őrzi a Föld,

mikor esti dalukra gyújtanak a ciripelő tücskök halkan.

Kiss Anita

2005-08-21T03:29:11